Когато Орфей повел съпругата си, навън, от подземното царство,
от Ада
му било казано да не поглежда назад, към нея, каквото и да се случва.
Орфей!
Но той не могъл да устои на гласа й,
обърнал се и я загубил, завинаги.
Когато диктатурата на военните падна през 1983 година, тук в Аржентина
ни бе казано, че никога не бива да поглеждаме назад.
Да, имаше липса на правосъдие, бяха допуснати грешки,
но ако отправим поглед назад, то болката никога не ще затихне,
раните никога не ще зараснат.
Генералите вече бяха променили значението на думата "да изчезнеш".
За тях, нещата просто изчезваха, хората изчезваха.
Говореха за изчезнали хора, за изчезнали врагове.
Промениха езика ни
а сега искаха да заличат и миналото ни.
Казаха ни никога да не поглеждаме назад.
Но ние трябваше да погледнем назад.
Това бе наш съкровен дълг.
"Да си представиш Аржентина"
В ролите: Антонио Бандерас - Карлос Руеда
Ема Томпсън - Сесилия Руеда
Мария Каналс-Барера - Есме
Рубен Бладес - Силвио Аяла
Летисия Долера - Тереза Руеда
Куно Бекер - Густаво Сантос
оператор - Гилермо Наваро
музика - Джордж Фентън
по едноименният роман на Лорънс Торнтън
сценарист и режисьор Кристофър Хамптън
Карлос!
Извинявайте... Извинявам се, да започне отначало.
До скоро, Силвио. Довиждане, Карлос.
В колко трябваше да се обадят утре? В десет.
Вземи и китарата.
Сесилия?
Какво има?
Къде е мама?
Казахте, че някой я е заплашвал по телефона?
Да, на два пъти. Докладвахте ли за заплахите?
Не. Може би сама си е тръгнала?
Да сте се карали напоследък? Вече ви казах.
Педро е забелязал трима души да я отвеждат. Да, в зелен "Форд Фалкон"?
Успяхте ли да запишете регистрационният номер? Нямаше такъв.
Сигурен ли сте? Така мисля.
Така ли мислиш?
Надявам се че не вярваш в тези глупости за изчезналите хора.
Това е само пропаганда. Жена ми пишеше статия за
хората, които са изчезнали.
Може би се опитва да докаже теорията си?
Вие сте писател, нали? Да, писател съм.
Не се тревожете. Ще я открием.
Ако иска да бъде открита.
...долови ли намека? Бяха изплашени.
Защо правят това?
Защото правителството ни измисли нова форма на лишаване от граждански права.
Какво искаш да кажеш? Ами, виж сега. Някой изчезва
и техният коментар е: "Каква трагедия! Правим всичко по силите си. "
Но ти знаеш и те знаят, че всъщност те са го арестували.
Политиката е като купчина фъшкии. Не искаш да стъпваш в нея.
Не мисля така.
Виж, съгласен съм с всяка твоя казана дума.
Но все още не съм убеден, че трябва да го публикуваш.
Защо не, Карлос?
Твърде провокативно е.
Това са ученици протестиращи против увеличението на автобусните билети.
Против автобусните билети! Изчезнали са безследно.
И с това ще ги върнеш? Не в това е въпроса.
А в какво е? Някой трябва да го изрече гласно.
Всичко което казвам
е че зад ъгъла, в Президентството се е настанила банда ненормални параноици
които мислят, че Джералд Форд е член на международен комунистически заговор.
Предполагаш че те постъпват рационално. Но не е така.
Те са като бесни кучета, които хапят.
Хей, Рубен! Силвио!
Здрасти. Здравей.
На площада стачкуват. Наистина ли?
Възрастни жени със забрадки. Как върви филма?
Все същите глупости. Ще ида да хвърля един поглед.
И аз. Идваш ли?
Не. Хайде.
Връщам се след 2 минути. Внимавай за фъшкии.
Носят се слухове за случващото се.
Кои са те? Майките на "изчезналите".
Щом те не се страхуват, то тогава и аз трябва да имам куража да кажа истината.
При тях е по различно. Защо?
За тях, нещастието вече е факт.
Нещастие което те не са предизвикали.
Сега остава да кажеш че са си го търсили.
Знаеш че не това имах предвид. Точно това...
Дай да сменим темата? Дадено.
Децата които се оплакваха от цените на билетите са на възраста на Тереза.
Ами ако същото се случи и с Тереза? Какво ще се случи с мен?
Не знаеш какви ги говориш.
Сега и в собственият ми дом ли не мога да говоря на тази тема?
Какво мислиш че ще ми се случи? Нищо.
Знаеш каква е, когато започне да се държи така.
Имаш право.
Естествено, че си права.
Да.
Все същото, чувствам че трябва...
...не знам... кажи нещо.
Карлос...
Обичам те.
Тереза?
Не можах да заспя.
Нещо против да седна до теб?
Трябваше да я спра, да не пише онези неща.
И как щеше да я спреш?
Та тя с това се занимава.
Ела тук.
Училище по машиностроене на Военноморските сили (УМВС)
Изчезнала Виждали ли сте тази жена? Свържете се с Карлос Руеда ул. "Кордоба" 3219
Прощавайте, да сте виждали тази жена?
Изчезна преди 8 седмици. Не?
Господине, да сте виждали тази жена?
Как мина? Нормално.
Второто действие е малко мудно. Извинявай, пропуснах го.
Тук би бил по полезен, отколкото да се скиташ из дъжда.
Какво прави Енрико? Чака, за да се види с теб.
Имаш проблем.
Какво има, Енрико?
Няма да участвам в пиесата. Повече няма да идвам.
Защо? Не ми се говори за това.
Отвлекли са баща ти.
Кой ти каза? Никой не ми е казвал. Но...
Ти ми кажи какво се е случило.
Нахлуха в апартамента в 3 през нощта и го отведоха.
Тази нощ, трима души ще влязат в килията му.
Единият от тях, полковник, ще каже на баща ти
да внимава какво говори пред студентите си.
Ще го убеди че един професор не може да
разбере целите на правителството.
Ще го помоли, занапред, никога повече да не критикува правителството.
Баща ти ще обещае.
По късно, същата нощ, ще го освободят
и ще го върнат, близо до дома ви.
Повярвай ми.
Карлос, добре ли си?
Не знам.
Казах на Енрико, че ще освободят баща му тази нощ.
Какво си казал?! Защо си му казал това?
Карлос, знам че в момента ти е много тежко, но...
Есме, просто не можах да се спра.
Беше като халюцинация, все едно...
...беше като на кино.
Все едно... все едно че гледах...
...като че ли си припомнях...
...бъдещето.
Не, аз те попитах. Не, не си.
Боже мой, не мога да повярвам че си забравил, аз те попитах.
Невъзможно е, невъзможно е.
Как? Попитах те дали ще се ожениш за мен, глупчо.
Не, имах предвид, от къде ти щукна това?
Как така се превърна в твоя съкровенна мечта?
Пак ли да ти обяснявам защо искам да стана журналистка?
Ти наистина ли не си спомняш? Не.
Казах ти, че искам да стана журналистка, за да мога да задавам неудобни въпроси.
Ти ме попита: "Задай ми неудобен въпрос". И аз те попитах: "Ще се ожениш ли за мен?".
Съвсем характерно за теб. Да не си спомняш. Колко безчувствено.
И аз какво ти отговорих?
Почервеня като домат и почна да пухтиш, като някой локомотив.
И това ли беше всичко? Не, целуна ме.
Това бе най хубавата целувка в живота ми.
Случи се точно както казахте, г-н Руеда.
Полковника... всичко!
Благодаря ви, благодаря ви!
Радвам се за вас.
Енрико, чуй ме...
Слез долу, след няколко минути ще се видим.
Сигурно е било съвпадение.
Не.
Моля ви, елате тази вечер.
Може би ще успея да ви помогна.
Благодаря на всички ви...
...че дойдохте в моят дом.
Аз...
Не знам как да ви го обясня, защото...
...и аз самият не мога да си го обясня.
Мога само да ви кажа, че може би съм способен да ви помогна за
тези които обичате и които са изчезнали.
С информация за тях.
Трябват ми имената им...
...и обстоятелствата при които са изчезнали.
А ако се проваля, ви моля да ми простите.
Но ние нямаме нищо, което...
Затова си струва да опитаме.
Внукът ми се казва Октавио Маркез.
Той е атлет.
Отвлякоха го миналият месец, направо от стадиона.
Той въобще не се интересува от политика.
Съжалявам.
Съжалявам, но... това не... не става.
Господин Руеда? Просто не става.
Съжалявам.
Синът ми...
Името на сина ми е Виктор Мадрид.
Той е само на 15 години.
Понякога говори глупости за неща които не разбира.
И миналият петък не се прибра от училище...
Виктор Мадрид?
Да...
Прибрали са го... от училищните порти.
Отвели са го в равнините.
Отвели са го на едно изоставено място.
Канят се да го убият...
Не, не, не.
Понеже местността е известна, като място за екзекуции,
е била под наблюдение.
Спасили са Виктор. Все още се крие.
Но съвсем скоро ще намери начин да ти се обади.
Да...
Господине...
Дъщеря ми
се казва Хулия Обрегон.
Тя е... социален работник.
Отведоха я от кабинета й...
...преди три седмици.
Съжалявам.
По късно ще ви разкажа, ако все още имате желание
всяка една подробност която искате да узнаете.
Майка ми се казва Сесилия Руеда.
Отведоха я от дома й
на 23 май.
Баща ми... си дойде у дома от театъра...
...а нея я нямаше.
Ръцете ти.
Тереза...
Тя е силна.
Тя е много силна.
Начина по който се съпротивлява...
Не губи надежда че ще успее да се измъкне.
Снощи...
Снощи
е успяла да избяга.
Скачай. Скачай.
Бягай! Бягай!
Върви, върви, давай, давай!
Да!
Карлос!
Изгубих я. Не...
Изтощен си. Добре ли си?
Съжалявам. Може би не трябваше да те моля.
Беше права.
Постъпи правилно.
Но я изгубих.
Защо я изгубих? Изтощен си.
Кажи го, Силвио, кажи го.
Не е правилно, Карлос. Дори и да е истина, не постъпваш правилно.
А и не изглежда да е истина. Истина е.
Не ме питай как, но знам че е истина.
Но това е нелогично. А ти вярваш в само в логичното.
Трябва да повярвам в това, защото то се случва наистина.
Това е абсурдно. Силвио...
Нямам сили да споря с теб в момента.
Моля те... върви си. Идваш ли?
Ще постоя тук за известно време.
Сирена за мъгливо време...
Какво?
Чух сирена за мъгливо време.
Сигурно я държат някъде около доковете.
Дали съм добре?
Знам че е била там, можех да я почувствам присъствието й в стаята.
Не мърдай.
Защо изпуснах следата?
Защо мога да проследя напълно непознати, но не и собствената си жена?
Трябва да поспиш.
Тереза, ти се приготвяй за училище. Аз ще се погрижа за баща ти.
Не, по добре да ида до театъра. Не си го и помисляй.
Ти върви, Есме. Аз ще остана у дома да се грижа за него.
Е... Май така трябва да направим.
Тази дарба, Тереза...
Може би не трябва да я ползвам за лични облаги.
Ще откриеш мама. Знам че ще го сториш.
Не мисля че ще се справя без теб, дете мое.
Сега, след като броят на изчезналите
надхвърля 2000 души, според данните на нашата организация,
смятаме че е от съществено значение от тук нататък, да регистрираме всяко искане.
Съпругата ви?
Да.
Сестра ми.
...или точната дата на тяхното освобождаване.
Не знам дали ще мога да живея без Марта.
Знаеш ли за градината ми?
Опитвам се да събера смелост за да отида там.
Е...
Ще те очаквам идният четвъртък.
Искам да благодаря на всички ви, че ми позволихте да споделя вашата мъка
и затова че ми вдъхнахте надежда.
...нещо което никога преди не съм имал:
...кураж. Куражът да застана пред себе си...
Хей...
Не!
Ще застрелям някой от тези боклуци! Почакай!
Пуснете ме! Не...
Генерал Гузман е много зает човек.
Въпреки това, искам да му предадете, че Карлос Руеда иска да се види с него.
Моля ви.
Един мъж на име Карлос Руеда иска да узнае дали министъра може да го приеме?
Какво мога да сторя за вас?
Тук съм за да протестирам за ареста на девет жени,
включително и две монахини от "Църквата на Светият Кръст".
Седнете.
Кога, твърдите, че се е случило това? Тази сутрин. Присъствах на събитието.
Твърде рано е за да очаквате от мен да знам нещо по въпроса.
Никога не съм претендирал, че съм осведомен за всичко.
Монахини, казвате? Да.
Имам им имената. На всичките.
Благодаря ви.
Аз ще... лично ще се заема със случая.
Сега, разбрах че ръководите детски театър?
Да. Казах "разбрах", но въщност го знам със сигурност.
Племенника ми веднъж игра в една от пиесите ви. Гледах го.
Не си спомням за какво се разправяше, но...
Съпругата ми.
Съпругата ми изчезна.
Колко ужасно. Оценявам загрижеността ви.
Как се казва тя? Сесилия... Сесилия Руеда.
Журналистка е.
Не. Няма записано такова име.
Била е арестувана. Защо? Да не би да е терористка?
Не, тя не е терористка.
Има левичарски групи, които отвличат и дори убиват хора,
а после набедяват нас.
Тях не ги интересува, това което вършим.
Какво се е случило с ръката ви?
Ухапа ме куче.
Водите колоритен начин на живот.
За какво си мислите, като видите тези майки на площада?
Че дори и животните имат майки.
Е, те си искат децата обратно. А аз си искам съпругата.
Разбирам ви, много съм загрижен за съпругата ви.
Лично заповядах случаят да бъде детайлно проучен.
А докато трае разследването, ви съветвам да се върнете към театъра.
Не ми допада новото ви поприще.
Какво ново поприще?
Ясновидството.
Тези фокуси които правите.
Не ви допада новото ми поприще,
защото то е символ на нещо, което не можете да убиете,
нещо което не можете да ограничите.
Нещо което има способността
да ви унищожи.
И какво е то?
Въображението.
Сесилия!
ПОМОЩ! ПОМОЩ!
Сесилия... Сесилия... Сесилия...
Ти плачеше.
Добре съм, добре съм.
Било е само сън.
Стой тук.
Внимавай къде стъпваш.
Хей. Не се тревожи. Не се притеснявай.
Опитват се да ни сплашат, това е?
Добре ли си? Да.
Върви се облечи. Трябва да се махаме от тук.
Извинявам се, Есме. Надявам се да не съм те уплашил.
Влез. Влез.
Не съм сигурен, дали за нея е безопасно да е у дома.
Може да останеш колкото поискаш. Отнася се и за двама ви.
Благодаря ти. Благодаря ти.
Отиваме до равнините само защото си сънувал бухал?
Трябва да се доверя на знаците, Силвио!
Не знам какво друго да сторя. Не знам.
Нали знаеш, че театъра не може да съществува сам, без някой да го ръководи?
Освен ако не искаш да провеждаш твоите "четвъртъци" тук, при платен вход?
Виж, ние ще се оправим тук. Ти върви и намери твоят бухал.
Все нещо ще открия. Не знам какво е, но знам че ще го открия.
Добре дошли в "Есперанца".
Казвам се Еймъс Стърнберг.
Това е съпругата ми, Сара.
Карлос Руеда.
Какво ви води насам?
Издирвам съпругата си.
Трябва ми време за да ви обясня,
поне така мисля.
Извинявам се, че ви занимавам с тези ужасии, при това красиво място...
Ами ако никога не успеете да я откриете, Карлос?
Ще я открия.
Убеден ли си? Или се надяваш?
Не правя разлика между двете.
Останете за вечерята. Останете за през нощта.
Благодаря ви.
Благодаря.
Когато имаме гости, тя предпочита да се храни в стаята си.
Което, между другото, е доста мъчително.
Дъщеря ли ви е? Не.
Дъщеря е на един стар приятел.
С него бяхме заедно в Аушвиц. Както виждате е много срамежлива.
Не може да говори.
Веднъж помоли един от есесовците за чаша вода.
А той й отряза езика с байонета си.
Сега разбирате ли защо не ни е безразлична историята ви?
Защо избрахте да дойдете в Аржентина?
Този чифлик принадлежи на семейството ми повече от 100 години.
Синът ни е тук.
През 30-те, докато бе още малък, го изпратихме при наш далечен братовчед
защото виждахме накъде вървят нещата в Германия.
Ние самите също щяхме да отпътуваме, но пропуснахме момента.
Той е търговец на сребърни изделия. Държи магазин в Ла Бока.
Трябва да го посетите, когато се върнете в Буенос Айрес.
Благодаря ви. Ще го сторя.
През 40-те братовчед ми почина и ние наследихме чифлика.
Хората често ни питат как съумяваме да живеем тук, в пустошта.
А аз им отговарям, че ми харесва гледката, накъдето и да погледна.
Защо има толкова много птици?
Подобни птици имаше и в Аушвиц.
Невзрачни малки кафяви птички, подобни на сипки.
Всяка сутрин долитаха и кацаха по жиците,
и ни напомняха за свободата.
След което нацистите пускаха ток по жиците.
И през всички тези летни дни, пазачите се забавляваха като
изгаряха птичките като живи факли.
След няколко дни, те повече така и не се появиха.
Когато пристигнахме в Буенос Айрес, посетихме пазара в Ла Бока
изкупихме всяка една птичка която открихме и ги пренесохме тук.
За нас, те олицетворяват душите на всеки от нашите приятели
които не оцеляха в лагера.
Как въобще някой би преживял това?
Ако живееш в непрекъснат кошмар, трябва да си фантазираш за да оживееш.
По тази причина твоите истории са от особенно значение.
Може би именно те я подържат жива.
Продължавай да разказваш историите си.
Сесилия?
И тогава пак изгубих дирята й. Но не бе като последният път, в склада.
Отново изгубих следата,
но този път, не се почувствах толкова отчаян.
Знаех че тя се намира някъде наблизо.
Но също така знаех, че никога не ще успея да я открия.
Защото поради някакви неразбираеми причини
инстинктите ми подсказвахе, че тя трябва да ме намери.
Твоя е.
Не, не. Ще я отведа в килията й.
Не знаеш какво изпускаш.
Просто се опитвам да ти помогна.
Не мислиш ли, че е малко късно за това?
Не си мисли, че ми допада това което се върши тук. Тогава защо участваш във всичко това?
Това ми е работата. Цял живот съм бил пазач. Също като баща ми.
Представям си колко много се е променила професията ти през последните няколко години?
Вече сам не мога да се позная. Тогава защо?
Имам деца да храня. Работата ми трябва.
Убедена съм, че ако наистина го желаеше, щеше да си намериш друга работа.
Време за разходка.
Не искам да ходя.
Защо? Остави ме тук.
Добре тогава. Ще им кажа, че не се чувстваш добре.
Добре.
Но... Какво правиш?
Припомням си. А, ясно.
Не миналото. Нямах предвид миналото.
Ето това. Припомням си всичко това, всяка една подробност.
Не бива да го забравям.
Густаво.
Продължавай.
Сестра ми Марта работеше в секретариата на генерал Гузман.
Един ден била сама в кабинета му, когато открила нещо на бюрото му.
Не знам какво е било, защото тя бе прекалено изплашена за да ми каже.
Гузман влязъл в кабинета и я заварил докато го четяла.
Ударил я,
а след това я уволнил.
Същата вечер я отвлекли от апартамента й.
Моля ви, помогнете ми.
Знам, че можете да я откриете.
Все още не мога да видя Марта съвсем ясно.
Има нещо друго.
Виждам Гузман.
Гузман, който е убеден че родината ни е в опасност
и негов дълг е да я предпази.
Неприсъщо ми е да виждам тиранина, вместо жертвата.
Някога да си се занимавал с актьорско майсторство, Густаво?
Не.
Никога не си бил в театъра ми? Не.
Това дали...
Мисля че сега вече виждам Марта.
Тя е слабичка блондинка, нали?
Толкова е слабичка, че имаш чувството че всеки момент ще се пречупи на две.
Точно така.
Как мислиш, защо този човек е толкова уплашен от това крехко девойче?
Докато тя чака в мазето на УМВС,
нещо необичайно се случва с Марта.
Тя разпознава младият офицер, който надзирава мъченията й
и осъзнава, че тя е плод на неговото въобръжение.
Офицерът си ти, Густаво.
Ти нямаш сестра. Тук си за да шпионираш.
Мислех, че можете да ми помогнете.
Всички тук сме жертви, нали знаеш това?
Как можа да кажеш нещо такова?
Имаш касетофон, под ризата си, който записва в момента.
Ако греша, лично ще ти се извиня.
Мога да обясня! УБИЕЦ!
Почакайте! Не!
Седнете! Не и в моят дом!
Не, спрете! СПРЕТЕ!
Това е послание за теб, генерал Гузман.
Ние не сме подривни елементи.
Искаме само да си върнем роднините. И ще спечелите нашите симпатии.
Сигурно е много изморително да преливаш от омраза и подозрение.
Върви!
Чакай, стой!
Кой е следващият?
Трябваше да убием това копеле. Не, Силвио!
Лудост ли е, че сега се чувствам много по добре?
Мога ли да остана тук тази нощ? Не, върви при Есме.
Татко, моля те, нека остана тук. Само тази нощ.
Добре, ела. Ела тук.
Татко! Татко!
Тереза!
Не! Татко! Тереза!
Моля ви.
Моля ви, някой да ми помогне. Татко!
Отведете мен! Вземете мен!
Не, моля ви!
Какво... Какво каза?
Аз съм виновен. Вината е изцяло моя.
Карлос.
Веднъж щом са решили да я отвлекат, не би им било много трудно да го сторят,
в училище, в нас, където и да е.
Тереза. Мамо! Мамо!
Стани! Не ти!
Този път искаме нещо по свежо.
Мамо! Не! Не!
Добре.
Тук работим ръководейки се... от много прости правила.
Ако знаеш нещо... кажи ни го.
Ако ли не...
...ще страдаш.
Но първото нещо което ще направим... ти и аз...
...е да се поопознаем.
Господин Руеда. Господин Руеда.
Познавам го. Как сте?
Май той те е извел на разходка?
Лека нощ.
Милото ми момиченце. Как си, миличка?
Винаги се радвам да те видя. Как мина деня ти?
Тереза.
Сесилия.
Тереза. Сесилия.
Тереза. Сесилия. Тереза. Сесилия.
Те ще ни затворят, знам го. Защо настояваш сами да си причиним това бедствие?
Съгласен съм с Карлос. Така ли?
Каква изненада.
Какво има?
Може би си прав. О, моля те.
Спри да се съгласяваш с мен иначе ще изгубя представа къде се намирам.
Днес е много важен ден, разбираш ли?
Ето ги, на третият ред.
Щях да се притесня, ако не бяха изпратили никого.
Мислиш ли че ще забележат?
Обзалагам се.
Добре, по местата.
Успех.
Червената смърт опустоши страната.
Нито една заразна болест досега не е била толкова смъртоносна, толкова противна.
Алени петна покриваха тялото и лицето на жертвите
лишавайки ги от помоща и грижите на съратниците им.
Но принц Просперо бе доволен.
Заобиколен от присъствието на хиляди лъчезарни приятели
той се оттегли в едно от труднодостъпните си абатсва.
В края на петият, шестият месец от изолацията си,
докато заразата шеташе на длъж и на шир с опостушителна скорост,
принц Просперо забавляваше хилядата си гости с невероятно
разточителен маскен бал.
Кой си ти?
Арестувайте този човек!
Силвио?
Отведоха Силвио.
Какво?
Казах им. Казах им че това е някаква грешка,
че той не се интересува от политика, но името му бе в списъка им.
Защо не вземат мен? Искам да ме отведат!
Кучи синове!
Мамицата им!
Карлос. Затварят ни!
В името на общественият ред и морал, закриват театъра.
Ще видя дали мога да си върна старата работа.
Какво ще правиш?
Все ще намеря нещо.
Познавам го още от дете.
Известно време бяхме любовници.
Преди три или четири години. Знам.
Можеш ли да видиш какво се е случило с него?
Попитай ме довечера, в градината.
Имам колега на име Силвио Аяла.
Той е технически ръководител на детски театър.
Днес го отведоха от кабинета му.
Държат Силвио в мазето на УМВС.
Закрили са очите му, само
за да го дезориентират
и за да повишат страха му.
Вече е решил да им каже всичко, което искат да узнаят
да изоблечи всеки, само за да спре болката.
Ще мине около седмица преди да го отведат
в една стая в края на коридора.
И в този момент, нещо много странно ще се случи със Силвио.
Ще се разгневи,
толкова много ще се разгневи, че каквото и да му причиняват, не ще им каже нито дума.
Накрая... след около месец...
...ще го оставят намира.
Аз съм Силвио Аяла.
Аз съм аржентинец!
Съжалявам.
Съжалявам, Есме.
В момента в който изрече името му, знаех че не мога да сторя нищо за него.
Знаех го.
Нещо против да се поразходим? Не.
Ти ли си Аврам? Да. Познаваме ли се?
Прекарах известно време при родителите ти в Есперанца.
Вие сте Карлос Руеда? Точно така.
Майка ми ви спомена в едно писмо.
Да повървим до дома ми? Разбира се.
Няколко преки по надолу е. Ще ви направя кафе.
Благодаря ви.
Времето прекарано с родителите ви, бе невероятно. Имах чувството че съм си го представил.
Не. От плът и кръв са.
Какво има?
Какво е това? Обувката?
От колко време е тук? Тя я остави тук преди година.
Трябва да говоря с нея. Карлос, посред нощ е...
Много е важно.
Да? За обувката, госпожо.
Какво за обувката?
Жената на която принадлежи,
какво каза тя преди да я отведат?
Всичко което каза бе "Карлос".
Вие ли сте Карлос? Да.
Тя ми е съпруга.
Тогава вие трябва да вземете обувката.
Тя все още е жива.
Мамо. Тишина.
Господине.
Взех решение.
Време е да ни предадеш дъщеря си.
Но на кого?
Реших, че най честно би било да оставим избора...
...на теб.
Избирай. Няма да избирам.
Тук си за да бъдеш наказана. Да направиш избор е част от наказанието ти.
Нека вземат мен.
Ти вече им омръзна.
А пък на мен ми омръзна от нея, така че няма кой знае какъв избор.
Чакам.
Добре. Едуардо, твоя е.
Бъди силна. Бъди силна.
Бъди силна.
Не, не, не.
НЕ! НЕ! НЕ!
Тя си отиде.
Внезапно осъзнах, Есме, не ме питай как,
че ако се самоубия, ще обрека нея на смърт.
така че трябва да намеря своят път към брега.
А когато му дойде времето, ти ще разбереш кога,
задай ми въпроса си.
Сесилия Руеда е била отведена от този дом
на 23 май, 1976 година.
Съпругът й е открил очилата й на пода на спалнята им.
Отведете я. Да, господине.
Доведете ми номер 17.
Бяха много груби с теб.
В състояние ли си да прекараш нощта с мен?
Аз... толкова съм самотна.
Не мога да остана цялата нощ.
Искам само някой да ме държи в прегръдките си за известно време.
Не... обърни се с гръб към мен. Но, искам аз да те съблека.
Иначе... ще си като всички други.
Добре.
Това е последната ни среща.
Нещата се променят прекалено бързо.
Но искам вие да си мислите за тези генерали
които никога не са били застрашени от тези които изчезнаха.
Нито пък да ги е било грижа, за нас.
От тях ни остана само едно лице което да помним.
Скоро, те ще се опитат да обрекат на забрава тези години,
твърдейки че това никога не се е случвало.
Така че... ние сме тези, които можем да запазим истината жива.
Те знаят че дните им са преброени...
...затова и опразват затворите...
...погребват телата, унищожават записките.
Приканват правозащитници, на които казват:
"Погледнете, има свобода на словото, а театрите са отворени".
"Хората се веселят по улиците и така е навсякъде".
Но това което искат наистина да кажат е...
...че засега всичко е приключило. До следващият път.
Лека нощ.
Не мисля че трябва да го поправяме.
Искам те да помнят.
Значи, започваме пак с "Орфей"?
О, да. Само че първо ще пренапиша някой сцени.
Налага ли се?
Орфей!
Мисля че искам този път краят да бъде щастлив.
Като в операта на Монтеверди, сещаш ли се?
На края, бог се смилява над него и му връща съпругата му.
Защо да не опитаме?
Коя предпочиташ?
Всичките.
Карлос!
По време на диктатурата на военната хунта от 1976-та до 1983-та, над 30000 мъже, жени и деца изчезват безследно.
"Изчезнали" в други държави: Босна и Херцеговина - 27000; Чили - 4000; Колумбия 13000;
Конго - 55000; Ел Салвадор - 21900; Гватемала - 50000; Индия - 2500;
Индонезия - 1200;
Ирак - 90000; Мексико - 1200; Перу - 4100; Шри Ланка - 21000;
...и хиляди други в Либия, Куба, Мароко, Русия, Турция... (извадка от доклад на "Амнести Интернешънъл)
Някъде по света, в момента, някой "изчезва"!
Превод: Т. Ибрям Субтитри и синхронизация: Taz-78